Бабакова Валентина Миколаївна, ст. викладач
Чернігівський національний технологічний університет. м. Чернігів, Україна

РАЦІОНАЛЬНЕ ВИКОРИСТАННЯ ТА ПОПЕРЕДЖЕННЯ ЗАБРУДНЕННЯ ПРІСНОВОДНИХ ВОДОЙМ З МЕТОЮ ПОЛІПШЕННЯ СОЦІАЛЬНОГО ЖИТТЄВОГО РІВНЯ НАСЕЛЕННЯ

Взаємовідносини суспільства і природи полягають у тому, що фактори економічного зростання – трудові ресурси, засоби виробництва і природні ресурси – у комплексі використовуються суспільством для розвитку життєвого рівня населення. Питання взаємовідносин суспільства і природи, та використання природних ресурсів стають дедалі актуальнішими, адже з розвитком суспільства, вилучаються все нові і нові багатства природи, збільшується кількість відходів, що викидаються у навколишнє середовище.
ХХІ ст. століття характеризується інтенсивним розвитком промисловості, транспорту, енергетики, індустріалізацією сільського господарства і  все це призвело до того, що антропогенний вплив на навколишнє середовище набув глобального характеру. Зараз в нашій країні спостерігаються значні труднощі з забезпеченням природними ресурсами, зокрема прісною водою, внаслідок якісного та кількісного виснаження природних водоймищ, що пов’язано з забрудненням та нераціональним використанням води [1]. Забруднення води здебільшого відбувається внаслідок скиду до неї промислових, побутових та сільськогосподарських відходів. В деяких водоймищах забруднення настільки велике, що відбулася повна їх деградація як джерел водопостачання. Тому актуальним є  проведення аналізу причин забруднення прісноводних водойм та обґрунтування необхідності удосконалення методів очистки та профілактики забруднення води [2,3].
Антропогенне евтрофування та забруднення води - це основні процеси, що викликають деградацію річок, водосховищ, озерних систем і погіршення якості води і головною причиною цих процесів є відходи господарської діяльності, що надходять у водойми з водозбору, кожний з процесів має свою специфіку. За словником-довідником з екології поняття «евтрофування»- це підвищення рівня первинної продукції водойм внаслідок збільшення в них концентрації біогенних елементів, насамперед азоту і фосфору. Розрізняють природне та антропогенне евтрофування. Перше триває тисячоліття, друге наступає значно швидше, особливо у водоймах з уповільненим стоком — озерах, водосховищах, ставках і внутрішніх морях (звичайно у прибережній зоні)  [4]. 
Забруднення водойм токсичними речовинами техногенного походження часто ускладнює або робить неможливим використання води для питних цілей. Забруднюючі речовини накопичуються в донних відкладеннях, а також у фіто- і зоопланктоні, вищій водній рослинності і рибах. При цьому нерідко утворюються нові, більш токсичні сполуки і виникають епіцентри вторинного забруднення води.
Для України використання малих річок завжди мало велике значення. В останні десятиліття відзначався інтенсивний ріст водокористування на малих річках, що призвело до погіршення якості води та гідрологічного режиму. Значно збільшилося безповоротне водоспоживання. У деяких регіонах через безконтрольний забір води багато малих річок пересихають, замулюються і взагалі зникають.
Антропогенний вплив на малі річки обумовлений господарською діяльністю, яка здійснюється і в межах водозбірних басейнів, і на самих водотоках. Дренажні води, що скидаються з меліоративних систем, в основному не очищені, викликають "цвітіння" малих річок в літній період і погіршують якість води.
До недавнього часу основним джерелом забруднення малих річок були відпрацьовані промислові та комунальні стічні води. Створення відстійників, очисних споруд знизило ступінь забруднення цієї категорії стічних вод. У той же час зросла частка забруднених вод, які формуються в межах водозбірних басейнів малих річок. Це перш за все поверхневий стік з сільськогосподарських угідь, що містить мінеральні добрива, отрутохімікати та біогенні речовини.
Застосування фізико-хімічних методів очищення від важких металів стає неможливим через великі об’єми оброблюваної води. Використання хлору в якості знезаражуючого засобу призводить до того, що взаємодіючи з водою, насиченою органічними речовинами, він утворює високотоксичні хлорорганічні сполуки.
До організаційно-економічних і концептуальних прорахунків можна віднести збереження централізованого водопостачання міст, неефективність монопольної муніципальної служби водозабезпечення, єдину промислово-комунальну систему водопостачання, необґрунтовано високі питомі норми водоспоживання, низьку плату за воду, яка не відповідає витратам на її підготування до належної якості і подачу споживачам, скидання забруднених стічних вод  [5].
На жаль, Україна, перебуваючи у несприятливих умовах щодо водних поновлюваних ресурсів, не реалізує жорстких цільових програм з метою збереження й ощадливого використання запасів питної води. Відомо, що з 50 водних об'єктів нашої держави, на яких проводилися гідробіологічні й хімічні дослідження, не виявлено жодного водотоку або водоймища, яке відповідало б вимогам фонового стану чи характеризувалося як “чисті води ”. На 29-ти водних об’єктах зафіксовано стан антропогенної екологічної напруги, на 17-ти - екологічної напруги з елементами регресу, стан плактоценезу 3-х водотоків перебуває на межі регресу, планктонні угруповання ріки Латориця (що протікає на території України та Чехословаччини) знаходяться у стані регресу [6]. 
Незважаючи на спад виробництва, що призвів до певного зменшення стічних промислових вод, водні об’єкти України забруднені переважно сполуками азоту, нафтопродуктами, важкими металами (збільшення вмісту цих забруднюючих речовин зафіксовано в басейнах Дунаю, Дністра, Південного Бугу, Сіверського Дінця), а в місцях водозаборів концентрація пріоритетних шкідливих речовин наближається до граничних величин, а в окремих випадках - їх перевищувала. Оскільки нині існуючі водопровідні очисні споруди перебувають у критичному стані і не спроможні забезпечити якісну фільтрацію води від забруднюючих речовин, останні безперешкодно надходять у питну воду[2, с. 264-265].
Внаслідок несприятливої ситуації, що склалася в галузі державного водопостачання та водозбереження, населення України наражається на небезпеку захворюваності, що пов’язана зі споживанням як недоброякісної води, так і продуктів, виготовлених з риби та ракоподібних, промисел яких ведеться у забруднених прісних водоймах, річках, лиманах та морях [5 с. 31].
Масштаби забруднення і виснаження водних ресурсів в даний час прийняли загрозливий характер. Охорона водних ресурсів як складова частина охорони навколишнього природного середовища являє собою комплекс заходів (технологічних, біотехнічних, економічних, адміністративних, правових, міжнародних, просвітніх і т.д.), спрямованих на раціональне використання ресурсів, їх збереження, попередження виснаження, відновлення природних взаємозв'язків, рівноваги між діяльністю людини і середовищем.
Найважливішими технологічними заходами раціонального використання та профілактики забруднення водних ресурсів є вдосконалення технологій виробництва, впровадження безвідходних технологій. В даний час застосовується і вдосконалюється оборотна система водопостачання, або повторне використання води. Оскільки уникнути повністю забруднення води неможливо, застосовуються біотехнічні заходи охорони водних ресурсів - очищення стічних вод від забруднення. Основні методи очищення - механічні, хімічні та біологічні. 
Дослідження технічного стану водного господарства України дозволяє стверджувати наступне, що дефіцит фінансових ресурсів для переозброєння та розвитку техніко-технологічної бази водного сектору України призводить до експлуатації обладнання та технічних споруд, які вичерпали свій ресурс, потребують значних витрат на обслуговування та ремонти. Незадовільний екологічний стан більшості водних об’єктів, що сформувався під впливом антропогенних чи природних чинників, виступає каталізатором поширення кризових проявів у суміжних галузях національної економіки (наприклад, лісовому, рибному господарстві тощо), а також до погіршення якості інших природних ресурсів [7 с. 2-4].
Зважаючи на те, що прісна вода є необхідною для життя кожного живого організму, варто приділяти максимум уваги і сил для покращення раціональності використання, забезпечення рівня очищення та профілактики забруднення водних ресурсів. Для цього слід провести ряд певних заходів, а саме: оптимальний розподіл водних ресурсів як по території, так і між галузями народного господарства; розробку та впровадження науково обґрунтованої системи управління водними ресурсами та водогосподарськими комплексами в басейнах великих і середніх рік; упровадження науково обґрунтованої системи водокористування і водоспоживання тощо.
Раціональним вирішенням проблеми буде впровадження нових законів по охороні прісноводних ресурсів та методах їх використання, організація програм по розробленню удосконалених методів очищення прісноводних джерел.
Не менш важливим кроком є залучення українських та закордонних спонсорів, що значною мірою покращить і пришвидшить розробку та запровадження нових методів по очистці та підтримці якості прісної води. І все ж основним є той маленький факт, що найчастіше забруднення відбувається від людського впливу. Тому важливо щоб кожен від дитини до дорослого відповідально ставився до використання прісної води, та замість того щоб забруднювати водойми, намагався зберегти їх чистоту та придатність до використання.

Список використаних джерел

1. Перевалов Б. М. Раціональне використання сировини та енергоресурсів з метою поліпшення соціального життєвого рівня населення / Б. М. Перевалов // Вісник чернігівського інституту права, соціальних технологій та праці. – 2009. - №2. – С. 111 – 144.
2. Маценко О. М. Соціо-еколого-економічні проблеми водопостачання в Україні / О.М. Маценко, О.Ю. Чигрин, В.І. Тарановський, А.І. Долгодуш // Механізм регулювання економіки. — 2011. — №4. — С. 264-271.
3. Мягченко О.П. Основи екології. Підручник. – К.: Центр учбової літератури, 2010. – 312 с.
4.Екологія - охорона природи - словник-довідник. Режим доступу - http://www.subject.com.ua/ecology/conservation/1582.html 
5. Лук’янихіна В. О. Методологічні основи інтегральної оцінки водних ресурсів як ключовий фактор ефективного управління соціо-еколого-економічним потенціалом регіону / В. О.  Лук’янихіна, А. О. Лук’янихіна // Вісник СумДУ. Серія Економіка. – 2008. – Т. 2, №2. – С. 30 – 35.
6. Національна доповідь про стан навколишнього природного середовища в Україні / Міністерство охорони навколишнього середовища та ядерної безпеки України. -2012. – С. 66-103. Режим доступу - http://www.menr.gov.ua/dopovidi
7. Тимошенко С. Управління водним господарством України: шляхи удосконалення // Водне господарство України. Науково-технічний часопис. – 2004. – №5. – С.2-4.